Det er noe vi sier når noen dør.
Vi sier det til pasientens familie.
Det er egne rom for det.
Vi sier: "Kondolerer så mye."
Med type II er det snakk om lav fødselsvekt,
underutviklede lunger, svelgeproblemer,
pusteproblemer.
Hvis de bæres til termin, pleier type II-barn å dø
bare noen timer etter forløsningen, noen ganger dager.
Babyen er også utsatt for bruddskader i livmoren.
Unnskyld.
- Sa du i livmoren? - Ja.
Knekker barnets bein inne i magen min?
Der hvor han skal være trygg, knekker beina hans.
Nei, jeg bare...
Kan han kjenne det? At beina knekker?
Han kan vel kjenne det?
Så han har det vondt.
Jeg er så lei meg.
Det er et passende lite uttrykk, og et tomt et.
Det er ikke i nærheten av å dekke hva som faktisk skjer med dem.
Unna.
Vi kan vise medfølelse uten å føle fortvilelsen deres selv.
Det beskytter oss...
Dødstidspunkt...
...mot å føle den smerten.
Den mørke, synkende, nådeløse smerten,
typen som kan fortære deg levende.
Og hver dag takker jeg Gud for det.
- Jeg trodde de hadde dratt hjem. - De ville snakke litt mer.
- Vet ikke om det hjalp. - Du kunne ringt meg.
Jeg kan hjelpe dem.
De trenger en som bryr seg om dem,
- og kan gjøre det... - Som kan gjøre det hva?
Hyggelig.
Jeg vil gjøre det så hyggelig som mulig.
Og du er ikke hyggelig.
- Du bryr deg virkelig om dem. - Ja, de er vennene mine.
Og det er derfor du ikke har noe i det rommet å gjøre.
Det er bare ett knippe følelser som betyr noe her, og det er ikke dine.
Jeg vet ikke hva som vil hjelpe dem, men det er ikke du.
April Kepner er ikke lenger din pasient. Unnskyld meg.
Det er umulig
- for meg å gjøre det jeg må gjøre... - April.
...og det jeg mener jeg bør gjøre.
Det finnes en måte, vennen. Det finnes alltid en måte.
Hør nå her.
Du velger en dag. Snart.
Setter den av og får fremkalt fødselen.
Så føder du den vakre lille gutten din.
Og du gir ham et navn
og får ham døpt der og da.
Så får du holde barnet.
Du kan be for ham og synge for ham.
Du får se på ham.
Du får se på ham
og memorere hver minste detalj av ansiktet hans.
Og du gjør det så lenge han lever.
Du gjør det til Gud tar ham.
Slik gjør du dette.
- Vi kan gjøre det. - Kan du gjøre det for meg?
Selvfølgelig vil jeg gjøre det for deg.
Jeg vil gjøre det for deg og ham og oss.
- Ok. Ok? - Ok.
Så jeg bare...
Jeg vil bare holde ham til Gud tar ham.
Det høres vakkert ut.
Kanskje Gud ikke tar ham.
- Kanskje blir det et mirakel. - Ok.
Jeg vil be om et mirakel.
- Ok. - Ok.
Ok.
- Herre... - Bailey!
Grey! Hva?
Unnskyld. Jeg må be om en tjeneste.
Jeg har vakt denne helgen. Kan du ta den?
- Hva skal du? - Jeg vil besøke Derek.
Jeg vil ikke snakke om det her.
Nei, jeg kan ikke.
Lille Tuck er hos faren,
og Ben og jeg har helgen for oss selv.
Og det er derfor jeg spør.
Da vet du nøyaktig hvorfor jeg sier nei.
Herre...
Pokker heller.
Du vet hva jeg skulle si.
Kan noen skaffe meg en OS?
Flytt seng tre og fire til brannskadesenteret.
- Kommer forbi! - Det er kaos her inne.
Ja, Kepner er ute. Ting går ikke bra uten henne.
Skuddskade i seng fem. Bailey, kan du ta den?
Men hvordan har de det? Kepner og Avery?
Har ikke hørt noe.
Jeg innlegger lårbeinsbruddet.
- Seng fem trenger konsultasjon. - Et øyeblikk.
Hvor er Kepner? Jeg kan si det til henne.
- Hun og Avery er ute i dag. - Herregud, i dag?
Hva skal vi gjøre for dem?
Blomster? Nei, det er rart.
Ja, men hva annet kan vi gjøre for dem?
- Gjøre for hvem? - Kepner og Avery.
- Hva gjør man? - Blomster?
- Nedstemt. - Mat?
- Hvem kan lage mat? - Ingen. Kepner lager mat.
Vi kan ordne en fruktkurv?
- Slutt. - Alle kan signere et kort.
- Ok, jeg gir meg. - Jeg tente et lys i kapellet.
Det føltes bedre.
Dere kan la dem være i fred.
Det er alt de ønsker.
Shepherd.
Du sa du ville gjennomgå planen for dr. Hermans svulst.
Skal vi spise lunsj?
Jeg kan ikke. Jeg må utsette den.
Drew Hawkins,
inne for kirurgisk reseksjon av et sommerfugl-gliom.
Ser du litt lys?
Nei. Det er helt svart.
Totalt blindhet i omtrent en måned.
Men jeg kan fremdeles lukte.
Er det syrinparfyme?
Lavendelsjampo.
Og hvorfor har Drew blitt blind?
Blindheten på begge øyne
skyldes en lesjon på radiatio optica.
Stemmer, dr. Lavendel.
- Kan vi vise henne trikset? - Ja visst.
Ta imot!
Ganske skarp til å være blind?
- Hvordan? - Drew har kortikal blindhet.
Øynene hans ser,
men bare underbevisstheten får signalene.
Underbevisstheten din så pennen.
Når jeg dekomprimerer svulsten,
kan jeg kanskje frigjøre synsbarken
- og muligens gi deg synet igjen. - Kan jeg se igjen?
Drew, vi snakket om dette.
Jeg skal prøve på total reseksjon,
men i det minste vil jeg kjøpe deg tid.
- Ja, men det er en mulighet? - Det er en mulighet.
Hva har du til meg?
Brenda Bonaman, 44. Skuddskade i halsen.
En skulder ute av ledd etter fallet.
- Hvem skjøt henne? - Mannen min.
- Mannen din? - Ikke sånn! Ikke med vilje!
- Det var et uhell. - Var det et uhell, Howard?
Trodde du jeg var en elg?
Om jeg ønsket det, hadde jeg skutt deg i skogen,
- og du ville vært der nå. - La oss roe ned.
Få henne opp til trauma én nå.
Skulder ute av ledd.
Brist i akromion.
Jeg må gjøre en reduksjon under narkose.
Kan like gjerne vente. Hun har en sone 2-skade.
Skader etter ringbrusken på kjeven.
Hun må rett til OS-en.
- Herregud. Unnskyld, Brenda. - Klapp igjen, Howard.
Og hvorfor siktet vi en hagle mot kona i dag?
Jeg skulle sette den bort, og...
Vi hadde kommet hjem etter andejakt.
Andejakt, hans form for eventyr.
- Det var moro! Du hadde... - Jeg ville til Belize.
- Det regner i Belize også. - Jeg blir ikke skutt i Belize!
- Brenda, hvor er det vondt? - Overalt!
- Her er røntgenbildet. - Ok.
Det er dette haglet. Det er nær de store blodårene.
Og vi vet det sikkert når vi får åpnet henne. Kom igjen.
Herregud! Howard.
Brenda, vennen, jeg er her. Unnskyld.
Vi må gå. Kan du flytte deg?
- Warren, følg prøvene hennes. - Få dem fort.
Jeg trenger dem ovenpå.
Er hun... Hva skjer med henne?
Du kan vente der borte, ok?
Så snart vi vet noe, skal vi hente deg.
Vi skal ta veldig godt vare på henne.
Greit.
Hva gjør jeg med dette?
Det er pasientpersonalia. Bare lever det til sekretæren.
Ta disse opp til laboratoriet først.
Si de må skynde seg. Oppfattet?
Når kom du og la deg i går kveld?
Ikke før i dag tidlig.
Jeg er så svett i hendene.
Hei.
Jeg trenger bare noen signaturer før vi begynner.
Hva skjer etter dette?
Hvordan kommer vi i gang?
Når vi er ferdige her, går vi til rommet ditt.
Jeg gir deg medisinen som starter dilasjonen,
deretter Pitocin.
Så vil kroppen din vite hva den skal gjøre.
Dette er til fødselsattesten.
Har dere valgt navn?
- Vi jobber med saken. - Vi... Ja.
Dere kan bare signere nå, så fyller vi ut resten senere.
Dette er samtykkeskjemaene.
- Jeg tror vi har signert dem. - Ikke disse.
Det vi gjør i dag, er en indusert abort.
Du er på 24 uker, så teknisk sett
kan vi gripe inn og holde barnet i live etter fødselen.
Disse skjemaene bekrefter at dere ikke ønsker det.
Jeg trenger begges signatur.
Hva er de andre skjemaene?
Disse er til dødsattesten.
- Seriøst? - Kan vi vente?
Det er best å få alle papirene ut av veien,
så slipper dere å tenke mer på det.
- Trenger dere et øyeblikk? - Ja, takk.
Alt jeg ønsket var å stifte familie med deg.
Jeg vet det.
Det er urettferdig.
- Ingenting av dette er rettferdig. - Du har rett. Jeg vet det.
ANVISNING FOR DØDSATTEST
Samme hva hun sier. Jeg signerer ikke disse.
Jeg visste ikke dette stedet fantes.
Ok, da går vi.
Jeg fant det først. Barnets defekt.
Ja, men det er ikke...
Jeg ønsket fryktelige ting for dem, Jo.
Jackson forlot meg for henne,
og jeg ønsket dem ulykke og krangler og brudd.
Jeg så dem sitte sammen i kafeteriaen,
og jeg ønsket dem matforgiftning.
Så fant jeg dette.
Du ville aldri ha ønsket dette for dem.
Det vet du.
Hvis ikke du hadde funnet det, ville en annen ha gjort det.
Det ville ikke ha forandret noe.
Det er ikke din feil.
Om noe, betyr det bare at du er en god lege.
Ok.
Jeg skal gå og gi en blind mann synet tilbake.
Zola vil ha småkaker etter middag.
Ikke la deg lure.
Og Baileys pledd ligger i tørketrommelen.
Hvorfor sier du ikke det til Jo?
- Hun kommer til å gjøre det. - Hva?
- Du tilbød deg. - Nei. Jo gjorde det.
- Jeg har vakt hele helgen. - Hva skjer?
Jeg kan ikke overlate barna til Wilson. Wilson er en bølle.
Jeg overlater barna til personen min.
Cristina gjorde det stadig vekk.
- Passet Cristina Yang barna dine? - Ja.
Det tror jeg ingenting på.
- Snakk med Jo. - Ingen Jo!
Ba hun deg om å passe barna hennes?
Ja, hun er på tuppa fordi hun prøver å dra til Derek i DC.
Hvorfor spurte hun ikke meg? Jeg er en person.
- Det var ikke det hun mente. - Hva?
Og det ønsker du ikke, tro meg.
Det er en plage.
La oss klargjøre henne.
- Hun må ha full narkose. - Det gjør vondt!
Ja, men vi legger deg i narkose,
og så tar vi oss av skulderen.
Nei, magen min!
Vent med anestesien. Hun klager over magesmerter.
Jeg er her. Hvor trenger du meg?
Kan du komme med ultralyden?
Jeg ser ingen skader i overkroppen eller beina eller...
Bailey? Jeg tror ikke du trenger ultralyden.
Kom hit og fortell meg om jeg ser det jeg tror jeg ser.
- Milde himmel. - Hva? Hva skjer?
- Kall opp obstetrisk! - Ok.
- Brenda, hvor langt på vei er du? - Hva? Jeg vet ikke...
Hvorfor sa du ikke at du var gravid?
Fordi det er umulig.
Be dem komme hit fort!
- Ja. - Gi meg benholderne.
Nei, jeg er ikke gravid!
Jeg kan ikke bli gravid! Jeg kan ikke få barn!
Du føder et.
Jeg ser hodet akkurat nå.
- Anderson? - Det er et etternavn som fornavn.
Jeg hater etternavn som fornavn.
Jeg har et etternavn som fornavn.
Denne blir for stor for meg.
Jeg skulle hatt med meg noe hjemmefra.
- Kom igjen. Jeg liker fremdeles... - Nei!
Unnskyld.
Jeg vet han er favorittonkelen din, men man kan ikke kalle et barn Norbert.
Norbert er gutten som får lunsjpengene stjålet.
Han er den som blir slått på lekeplassen.
Det skal ikke bli vår gutt.
Greit, er du klar for...
Jeg kommer tilbake.
Ok. Jeg tror det er på tide å ta på sykehusskjorten.
Nei. Vi har ikke noe navn ennå.
Vi kan ikke gjøre dette uten.
Vi får kanskje bare noen minutter med sønnen vår når...
Jeg vil ikke bruke den tiden på å finne et navn.
- Kan vi bare... - Bare gi meg et øyeblikk.
Bare vent.
Jeg vil vente i tilfelle...
I tilfelle hva?
Det skjer.
Jackson, det skjer.
Det skjer mirakler med folk.
Det finnes medisinske tilfeller som ikke kan forklares vitenskapelig.
Hva om dette er ett av dem og vi gjør dette i dag,
når vi bare...
Hvorfor snakker jeg med deg om dette?
Dette gjør jeg ikke.
Jeg trodde jeg kunne, men jeg kan ikke.
- Jeg vil ikke. - April.
Hvor skal du?
Kall opp obstetrisk igjen! Hold press.
Få en babyvarmer inn hit.
Gi oss frakker.
Hvordan kan noen gå gjennom ni måneder
og ikke vite at hun er gravid?
Det skjer. Hvorfor visste ikke vi det?
Hva skjedde med labbresultatene?
Jeg ga dem til en praktikant og sa...
Jeg ga dem til deg, ikke en praktikant.
Så du bør jammen meg finne ut hva som har skjedd med dem. Nå!
Hvem har lagt dette her?
Hva trenger du?
Sånt tull ville aldri skje når Kepner er her.
Jeg kan ta det med opp.
Hvis ikke obstetrisk kommer hit, hvem tar imot?
- Du. - Jeg skulle si du.
Jeg reparerer bein.
Dere tar feil! Jeg er ikke gravid!
- Er det en ny rie? - Nei... Skulderen min!
Mer lidokain.
Brenda, vi kan ikke legge deg i narkose før barnet er født.
Kall opp pediatrisk!
Føder jeg? Gjør jeg?
- Ja, det gjør du, Brenda. - Jeg kan ikke få barn.
Jeg vil, men de sa jeg ikke kunne.
De tok feil, vennen min.
Du kan det, så gjør deg klar.
På neste rie må du presse. Ok?
Metningen synker.
Hematomet presser på luftrøret.
- Hun vil miste luftveiene! - Herregud.
Greit. Vi er nesten i mål.
Kan du presse?
Én, to, tre, press!
Det er bra.
Ok, prøv igjen. Én, to, tre, press!
Nei! Ikke press.
Hun anstrenger seg for mye. Blodproppen har løsnet.
Vattputer.
Hold presset sammen med meg her.
Bailey, det går bra.
Det går bra. Du klarte det, Brenda.
Brenda, du har en liten jente.
- Vet du hvordan det gjøres? - Ikke peiling.
Passet Yang Merediths barn?
Jeg visste det. Mer snakker bare tull.
- Jeg trenger ikke passe barna. - Hun gjorde det.
Cristina tok med Zola. Hun tok henne med hjem.
Og når bleien var full,
holdt hun henne opp til meg som en pose medisinsk avfall.
Cristina studerte. Hun spiste alt Zolas knask.
Og jeg lå på golvet
og lekte med byggeklosser, så ja og nei.
Hva skal du i helgen?
Jeg gjør ikke det for deg.
Pokker ta.
Så øynene fungerer, det er bare kommunikasjonen med hjernen?
Svulsten er i hjernebjelken og presser på bakhodelappene.
- Akkurat. - Han vil trolig aldri se igjen.
- Men du sa... - Jeg sa vi skulle prøve.
Hva er dette? Tar du nye tilfeller?
Du sa det bare var min svulst hele tiden.
- Gir du meg opp? - Tvert imot.
Jeg skal bruke en CO2-laser
til å skrelle av en manns gliom lag for lag.
Samme teknikk jeg skal bruke på synsnerven din.
Slik skal jeg hindre at du blir blind når jeg redder deg.
Jeg trodde jeg hadde fått deg til den mørke siden.
- Aldri. - Hold liv i håpet.
Så vi øver på ham?
På Drew for Herman?
Selv om du ikke tror han vil se.
Det er én måte å se det på.
En annen måte er at vi gir ham tid, flere år å leve. Kom igjen.
Få radiologisk til å sende alt opp til OS-en.
- Få henne i narkose. La oss intubere! - Kan jeg holde henne?
- Gi meg hansker. - Vi må hjelpe deg å puste nå.
Jeg må bare se henne.
Jeg må holde henne. Hun gråter.
Hvor er babyen min?
Nei.
Jeg skal undersøke henne.
Hun vil være her når du våkner.
La meg holde babyen min!
Hvis vi gjør det, kan hun miste deg.
- Vi har ikke tid. La oss jobbe. - Vær så snill...
Beklager, Brenda.
Hun har ventrikulære ekstraslag.
- Hva i svarte! - Det er...
Ultralyd! Her. La meg få de filmene.
Ok.
Hvor er du?
- Pokker ta. - Hvor er hva?
Det var et hagl ved blodårene.
Det burde være der, men det er det ikke.
Det har gått inn i hjertet.
- Ventrikkeltakykardi! - 75 med lido.
Få nye røntgenbilder!
Kall opp hjertekirurgisk!
Brenda, ingen flere overraskelser!
Det var en urinprøve og to blodprøver.
Jeg ga dem til en praktikant og sa...
Jeg fant dem på en lagerhylle.
- Hvilken praktikant? - Jeg vet ikke.
Hun var omtrent så høy, mørkhåret?
- Richard. - Når du finner henne, finner du meg.
Nei, når jeg finner henne, kverker jeg henne.
Jeg har vakt denne helgen, og jeg lurte på om du kunne ta den.
Unnskyld. Jeg har kanskje planer.
Catherine Avery er i byen, og hun har det fælt.
Og vil gjerne kunne si
at jeg stiller opp om hun trenger meg.
Glem det. Jeg finner en annen.
- Hva er problemet? - Det gjør ingenting.
- Bare glem det. - Alt i orden?
- Ja visst. - Ja vel?
- Du kan si det til meg. - Helst ikke.
Du sa det var viktig.
Det er bare sex.
Nødsex med mannen min.
- Skulle latt det ligge. - Jeg sa det.
April.
- Slipp meg. - Bare vent.
Du har rett angående mirakler.
Noen ganger skjer de.
Det finnes hjerter som begynner å slå igjen.
Det hender at kreft bare forsvinner av seg selv.
Jeg vet det. Jeg har sett det.
Det skjer noen ganger.
Men dette er ikke sånn, April.
Jeg vet det.
Det er ikke rettferdig.
Og hele livet har jeg trodd på en rettferdig Gud.
Han ga meg et kall, og jeg fulgte det.
Jeg redder liv hver dag.
Jeg er i ferd med å bli den han ønsker at jeg skal være.
Og så dette? Å få dette i fanget?
Det er hjerteløst.
Det føles som om Gud ler av meg.
Er dette en prøve, består jeg ikke.
Alle årene med tillit og tro og bønn...
Og om dette var rettferdig,
bare en smule, kunne jeg kanskje...
Jeg kan ikke. Jeg må tilbake på jobb.
Jeg må jobbe.
- Du tuller med meg. - Nei.
- Du gjør det. - Nei.
- Det er jenta di. - Det er en misforståelse.
Brenda kunne ikke få barn. Hun var ikke gravid!
Hun var det, og hun fikk det.
Det var kona di. Skuddskade.
- Fikk barn. - Nei, hun kunne ikke bli gravid!
Vi prøvde! I mange år!
Vi gikk til leger. Alle sa at vi ikke kunne.
Brenda var så trist.
Og sint på seg selv og på meg fordi vi ikke kan få barn.
- Dere har det. - Vi visste det ikke?
- Vi visste bare ikke hun var gravid? - Det skjer.
Dette var hele grunnen til jaktturene
og vannscooterne, turene til Bali og greier.
Jeg sa til henne: "Hvis det bare blir oss,
"la oss skape oss et eventyr."
Men hun ønsket virkelig barn.
Det gjorde vi begge.
- Du kan holde henne om du vil. - Ja vel?
- Ja. - Ja.
Hvordan går det med kona mi?
Hun dør om vi ikke får det ut.
Haglet spretter rundt i høyre hjertekammer.
Det forårsaker arytmiene hennes.
Jeg må åpne henne opp.
Gjør klar til å sette henne på bypass!
Hvordan skjedde dette?
Hun fikk ikke sjansen til å holde barnet sitt,
- så om du kan... - Det hjelper ikke.
Jeg klargjør lårarterien.
- Hjertet stanser! - Hjerterstarter!
Lad til 200.
Mannen spør hvordan det går.
- Unna! - Pokker.
- Jeg har puls. - Vi har sinusrytme!
Skyll med Betadine. Få noen håndklær.
Dette er en mirakelbaby.
De trodde ikke at de kunne få en.
Så du redder kanskje en hel familie.
Ingenting av dette hjelper! Blad nummer ti!
Hun dør om jeg ikke får det ut.
Gud...
Jeg vet ikke.
Jeg vet ikke
om du er der eller ikke,
eller om du kan høre folk som ikke vet om du er der.
Eller om du bryr deg om hva de sier.
Men Gud, Jahve,
Buddha, E.T., hva du enn er...
April vet det.
Ikke sant? Hun tror.
Og hun trenger deg. Så...
Stiller du opp for henne?
Vær så snill?
Still opp for April.
Hun er glad i deg. Hun trenger deg.
Vær så snill.
Still opp for henne.
Vær så snill.
Ventet ikke å se deg her.
De ba om å få være i fred, så jeg holder meg unna.
Hva kan jeg gjøre?
Hvor mange måneder er det siden den dagen i Boston?
Cirka seks.
Seks måneder. Seks.
Det skulle noe sånt til
for at du skulle ringe.
Jeg har ønsket det flere ganger, men...
Richard, jeg tror ikke vi trenger
å snakke om det akkurat nå.
Ok.
Hvis jeg kan hjelpe,
hvis jeg kan gjøre noe for deg
eller for dem, er jeg her.
Jeg tror bare jeg vil være alene.
Og laseren må være i bevegelse hele tiden.
Fjerne svulsten celle for celle som å brenne støv fra et teppe.
- Uten å svi teppet. - Nettopp.
Når vi bruker denne på Hermans svulst,
er det på synsnerven og krysningen.
Og istedenfor å gi Drew synet tilbake, må vi unngå at hun blir blind.
Der ser du. Akkurat. Der sa du det.
- Sa hva? - Du sa: "Gi Drew synet tilbake."
- Du må glemme det. - Jeg visste det.
Du sa det fordi du kunne.
- Du ville ikke ha prøvd. - Svulsten er overalt.
Det er umulig. Det visste jeg etter kort tid.
Hvorfor gir du deg ikke? Hvorfor jobber du fortsatt?
- For å forbedre teknikken min. - Det er...
- Du burde stoppe. - Hvorfor det?
- Har du ingen skyldfølelse? - Hvorfor det?
For å bruke denne hyggelige mannen som ferdighetstrening.
Jeg kan ikke bruke et menneske til å øve.
Du har dårlig samvittighet fordi du tenker på deg selv.
Dette har ingenting med deg å gjøre.
Dette handler om Drew. Dette var hans siste håp.
Sjansen var liten, og Drew visste det.
Så jeg tenker på hva jeg skal si til ham
når han finner ut at det siste håpet er ute.
Det er det du burde tenke på,
ikke din egen skyldfølelse.
Klemmer bort. Opp med strømmen.
Kom igjen, begynn å slå.
Vi må bruke litt elektrisitet.
Lad elektrodene til 20.
- Ladet. - Unna.
- Herregud. - Igjen.
Hjertet har vært gjennom mye. Hun har blitt skutt og født.
Unna!
Brenda! Du skal holde barnet ditt.
Forstår du?
Du har en liten jente som ønsker å treffe deg,
så du skal stille opp for det,
og du skal holde henne.
Unna!
Jeg fikser dette. Du behøver ikke være her hvis...
- Vil du ikke ha meg her? - Jo.
Dette stedet fungerer ikke uten deg.
Det har vært kaotisk her i dag.
Jeg trenger deg her, men ikke hvis du ikke trenger å være her.
Jeg ønsker å være her.
Ingen har sett praktikanten min. Ingen har hørt om henne engang.
Jeg kjenner alle praktikantene.
- Hva heter hun? - Jeg vet ikke.
Hun er mørkhåret, litt tom i blikket,
og er rett der.
Du.
- Hvorfor gjorde du ikke som jeg sa? - Warren.
Unnskyld. Jeg vet ikke om...
Og hvorfor har du denne?
- Jeg sa i dag morges at du... - Slutt med en gang.
Du jobber ikke her, eller hva?
- Hva heter du? - Wendy.
Dette er personlige papirer for en avdød pasient.
Hvem er denne pasienten?
Min forlovede.
Du kom i går kveld.
Jeg kunne ikke dra hjem.
Michael og jeg var på vei hjem fra en losje.
Vi tenkte vi kunne ha bryllupet vårt der.
Og så kom en stor lastebil, og så...
Alle har vært veldig snille.
De pleiet og stelte meg.
Noen ga meg disse klærne,
for mine var dekket av...
Jeg gikk ned til kafeteriaen.
Jeg tror de trodde jeg var lege.
De ga meg mat.
Jeg gikk opp til barnestuen. Jeg så på babyene.
Jeg følte meg litt bedre.
Jeg beklager at jeg ødela for den legen.
Jeg var ikke sikker...
De sa jeg kunne ta med meg Michaels ting hjem
når jeg var klar.
Jeg har ikke vært klar.
Jeg vet det.
Vi skulle gjøre så mye.
Det var begynnelsen vår.
Vi hadde så mange planer for et liv og en familie,
og nå er de borte!
De er borte.
Wendy, tror du på Gud?
Ja.
Men det gjorde ikke han.
- Michael trodde ikke. - Det går bra.
Du kan tro nok for dere begge.
Du har mistet noen,
og du har det vondt,
men du vil komme gjennom dette.
Du kan overleve dette.
Du er sterk.
Det går bra.
Det vil gå bra med deg.
Det lover jeg.
Samuel Norbert Avery.
Det bør være navnet hans.
- Bør det? - Ja.
Jeg tror jeg har fått det jeg ventet på.
Har du?
La oss gå opp igjen.
Jeg er klar nå.
Meredith?
Planene mine er endret.
Jeg tar gjerne helgevakten din.
- Du burde dra. - Takk, men det går bra.
Det er ikke så viktig.
Ta det fra en mann som har tilbragt hele livet
med å angre på flygninger han aldri tok.
Ta flyet, besøk Derek.
Det er viktig.
Men jeg har ingen til å passe barna,
og Amelia jobber, så...
- Jeg er her. - Hva?
Jeg sa at jeg er her.
Jeg flyttet hit alene, og jeg har fått én venn,
og jeg regner deg som min venn.
- Jeg har jo ikke... - Jeg bare nevner det.
Hvis du trenger noe,
for eksempel hjelp til å flytte
eller skyss til flyplassen, er jeg en sånn venn.
Men jeg kan ikke be deg passe barna.
Tuller du? Det vil jeg gjerne.
Jeg var speider og var registrert
hos en barnevakttjeneste som tenåring.
Og jeg er dyktig.
Jeg leker på gulvet og lager mat.
- Lager du mat? - Og jeg baker.
Unger elsker å bake. Jeg liker babyer, og babyer liker meg.
Og de er jo niesen og nevøen min,
så det vil jeg gjerne.
Du behøver ikke å bake.
Greit, men kan jeg?
Det gikk ganske bra.
Vi klarte å fjerne ca 98 % av svulsten din,
så du har noen år igjen.
Jeg har ikke fått meg til å åpne øynene ennå.
- Hvorfor ikke gjøre det nå? - Ok.
Kan noen si noe, så jeg vet hvem som er hvem?
- Kan du se? - Ja.
Det er uklart, men det er... Ja!
Kanskje blir det bedre, og kanskje ikke.
Drew, vi tar noen prøver, men...
Men det er... Jeg trodde ikke at jeg burde håpe.
Dr. Lavendel.
Du klarte det.
Jeg visste du kunne klare det.
Selv da du sa det var umulig.
- For det var det. - Men du klarte det!
Og du ba meg stoppe. Det er forskjellen.
Jeg vet hvordan det er å komme til en OS
med liten eller ingen sjanse for suksess,
planlegge, håpe og jobbe,
vel vitende om at det kanskje ikke hjelper noe.
Det er umulig. Men det er det som forventes av oss.
Og hvis du ikke klarer det,
hvis du ikke er villig til å se etter lys
på de mørkeste steder uten å gi opp,
selv når det virker umulig, vil du aldri lykkes.
Det jeg skal gjøre med Herman, er mye vanskeligere enn dette.
Jeg må bare bli bedre, og jeg skal klare det, samme hva.
Hvis du ikke er villig til det, bør du ikke jobbe sammen med meg,
og sannsynligvis ikke være kirurg.
Forstått?
Er alt i orden?
Ja.
Den stearinlysgreia virker forresten.
Så takk for det.
Howard? Går det bra?
Ja.
Nei.
- Det er bare litt mye på én dag. - For et helt liv.
- Klar? - Ja.
Der er hun.
Er hun ekte?
Her er hun.
Her er mamma.
Se på deg.
Du er faren din opp av dage.
Du har den fine haken hans.
Han klemte fingeren min.
Og så slapp han.
Vi kan ikke komme for nær.
Om vi følte bare litt av kjærligheten og gleden
og håpet som pasientene tar farvel med,
kunne vi aldri ha fungert.
- Er det over? - Ja.
Jeg gir dem litt tid.
Takk for i dag.
Jeg tror det ville være vanskeligere å være der inne.
Det er aldri lett for noen.
Så vi sier: "Kondolerer så mye."
Og vi håper det hjelper litt.
Kan du bare kjøre meg hjem?
Kjøre meg hjem, legge deg sammen med meg
og bare holde meg?
Et snev av støtte.
Et snev av fred.
Et snev av avslutning.
Noe godt.
Et snev av skjønnhet midt i et mørkt sted.
Barnet mitt levde i 43 minutter.
En uventet gave
akkurat når det trengs som mest.